Den smukkeste kvinde på Nørre Gymnasium hed Naja og gik en klasse over Hans-Peter.

Naja havde tykt, kastanjebrunt hår og en spændstig krop med svaj i ryggen og sikre,

flydende bevægelser. En nydelse ingen kendte årsagen til, skvulpede under huden.

Til introfesten det år Hans-Peter begyndte i anden g, var Naja iført en

tætsiddende hvid silkekjole. Hendes talje og hofter fremstod som formet i marmor af Rodin.

Naja og Hans-Peter havde ikke talt sammen før, men hun vidste hvem han var. Som

redaktør af skolebladet, og især på grund af sin outrerede fremtoning og vilde opførsel til

festerne, havde Hans-Peter efter et år på gymnasiet oparbejdet et vist ry.

Det er ikke tilfældigt at rusmidler som regel kommer ind i menneskets

tilværelse på det tidspunkt hvor både hanner og hunner af hormonel e årsager for alvor

begynder at søge seksuel kontakt. Det kan have været anderledes for halvtreds el er

hundred tusind år siden, men i de homo sapiens-samfund der findes i dag, er alt hvad der

knytter sig til det seksuel e møde, kulturelt kodificeret og underlagt hård social kontrol. De

uskrevne regler er tal øse og inkonsekvente, og straffen for at overtræde dem er nådesløs.

Indtagelsen af alkohol og cannabis havde givet Hans-Peter det mod han el ers

manglede, og han besluttede at spørge Naja om hun vil e danse. Det var et funkband der

stod på scenen i festsalen, Blast hed de, deres musik faldt ikke i Hans-Peters smag, men

han havde lagt mærke til at Naja havde danset henført til de første fire numre. Og han

have lagt mærke til at hun nu var ved at være færdig med sin fadøl i baren. Hans timing

var perfekt. Ligesom tilfældigt kom han forbi netop som hun tog den sidste tår, og han lod

som om det bare var en indskydelse, – Skal vi danse?

Naja smilede og slog blikket ned samtidig med at hun svajede i lænden. Det

er primathunnens positive respons på en seksuel invitation, Hans-Peter forstod det

instinktivt til trods for den tvivl der jog gennem bevidstheden, hunnens jordsøgende blik

dæmper angst og aggression hos den potentiel e partner, mens svajet i lænden signalerer

tilgængelighed. Så gik hun ud mod dansegulvet og kiggede sig over skulderen for at sikre

sig at Hans-Peter fulgte med.

Dans er en væsentlig del af menneskets parringsadfærd. Når man danser

alene mens andre ser på, fremviser man kroppens smidighed og styrke og evnen til

rytmisk koordination. Disse egenskaber er en forudsætning for et samleje af en vis kvalitet

og signalerer i øvrigt, med rette el er med urette, at man kan levere sundt og levedygtigt

afkom. Samtidig med at den fysiske demonstration finder sted, bliver den potentiel e

partner inviteret ind i et fantasiunivers, hvor danseren udfører arbejdsopgaver med

usynlige redskaber, nedkæmper indbildte dyr el er kommunikerer med overnaturlige

væsener, som ingen andre kan se. Dansen blotlægger på den måde danserens indre liv,

folder det ud i tre dimensioner, og for at den skal være vel ykket som parringsadfærd, er

det vigtigt at den der ser på har lyst til at træde ind i den potentiel e partners symbolske

rum.

Pardansen, der kom på mode i Europa i 1800-tal et, har en noget anderledes

karakter. Med den undersøger man om man er i stand til at samarbejde med en bestemt

person af det modsatte køn og navigere som par i et større fæl esskab. Man tester om

samhørigheden er tilstrækkelig til den langvarige fæl es yngelpleje, der er det optimale for

menneskeafkom. Den moderne pardans uden dansefatning har siden 1960’erne været

den mest udbredte blandt vestlige teenagere. Forbindelsen mel em dansepartnerne

holdes nu kun med lejlighedsvis øjenkontakt, og formsproget er friere end i den klassiske

pardans. Der er større mulighed for individuel improvisation og for at imitere el er på anden

måde besvare den andens bevægelser. Den løsere pardans finder som regel sted i større

grupper, og det kan være uklart hvem der danser med hvem. Det giver individer uden en

partner lettere adgang til fæl esskabet, for pardannelserne kan være så opløste at hvert

enkelt individ danser med al e i flokken. Denne form for dans, som voksede ud af

ungdomsoprørets mere frisindede kønsmoral, løsner symbolsk set de strengt monogame

bånd der prægede victoriatidens pardans, og peger i retning af en mere promiskuøs

seksualitet.

Naja dansede med en selvbevidst elegance, der fik al e på dansegulvet til at

skæve til hende. Der var tale om en indstuderet koreografi som hos en korsangerinde på

en scene, og selv guitaristen i bandet lagde mærke til hende, kunne Hans-Peter se. Først

stod hun med albuerne ind til kroppen og håndfladerne rakt frem mens hun svajede fra

side til side og knipsede på to og fire. Så dyppede hun skiftevis den ene og den anden fod

i en imaginær vandpyt foran sig, samtidig med at hun vuggede i hofterne og skød ansigtet

frem og tilbage. Ved skiftet fra vers til omkvæd vendte hun tilbage til at svaje og knipse.

Hans-Peters dansestil var mere ustruktureret. Han stod og nikkede og bøjede

i knæene, af og til virrede han med hovedet el er tog ét skridt til siden og tilbage igen.

Tempoet i hans bevægelser var konstant og havde ikke nogen forbindelse med musikken.

Da Naja og Hans-Peter havde danset sammen til tre numre, annoncerede

bandet en pause. Naja smilede, sagde tak for dansen og gik op mod baren. Hun kiggede

sig over skulderen igen, Hans-Peter så det, men hæftede sig ikke ved det. Han følte sig

omtåget. Et øjeblik stod han og sank sit spyt. Så styrede han ud mod det lavloftede

hyggeområde uden for festsalen og satte sig i en sofa. En gruppe første g’ere sad et

stykke derfra ved et rødmalet bord, fordybet i samtale. Der var ingen andre i nærheden.

Hans-Peter støttede albuerne mod sofabordet foran sig og hvilede hovedet i hænderne.

Han måtte flytte nogle plastickrus først, bordet var fuldt af fadølssjatter og askebægre og

tomme sodavandsflasker og fedtede skåle med peanuts og saltstænger. Det summede i

hans krop, han var behageligt fri for tanker, han hørte bruset af stemmer inde fra festsalen

og første g’ernes latter ovre fra det rødmalede bord. Lidt efter gik bandet i gang med andet

sæt, og pludselig stod Naja på den anden side af bordet.

Naja havde med stor sandsynlighed lyst til at have sex med Hans-Peter den

aften. Jeg ved en del om kvinders seksualitet og om socioseksuel e adfærdsmønstre i

forskel ige kulturer, og jeg ved præcis hvordan han så ud i 1985. Det er ikke svært at

genskabe bil edet. Han er en tiltrækkende ung mand, sådan ser jeg ham. De tætte

øjenvipper og fyldige læber danner en æggende kontrast til den tydelige skygge af

skægstubbe og de høje tindinger. Øjnene er sårbare, trodsige, intel igente, det er en

drengs øjne i en mands ansigt. Påklædningen og frisuren er tidstypisk, det betyder ikke

noget, jeg kan klæde ham af og på som jeg vil. Visse ting er stabile. Overkroppen har den

klassiske V-form, muskulaturen er veludviklet, men skjuler sig bag et tyndt og jævnt fordelt

fedtlag. Det er ikke en atletisk krop, det er en uprøvet krop, en langsom krop, en krop som

endnu ikke kender sin egen styrke el er skønhed. Jeg har lyst til at løfte ham ud af 1985 et

øjeblik og stryge ham over håret. Fortæl e denne syttenårige mand alt det jeg ved om ham

nu.

– Hej HP, sagde Naja. Hun havde sat sig i stolen overfor.

Hans-Peter havde registreret at der var kommet nogen, men han havde ikke

lagt mærke til hvem det var. Han kiggede op. Najas øjne funklede. Der var et smukt fald i

det kastanjebrune hår, som halvvejs skjulte de fint tegnede kraveben. Silkekjolen var uden

skulderstropper, men var stivet så den pressede de små runde bryster sammen og op.

– Hej, sagde Hans-Peter.

I løbet af de næste syv sekunder udfoldede der sig en katastrofe. Hans-Peter

så ulykken ske som et harmonikasammenstød i langsom gengivelse. Jo mere han

forsøgte at afværge den, jo værre blev den. Han var kommet til at skubbe til en halvfuld

colaflaske da han rettede sig op for at sige hej. I et glimt så han for sig hvordan dens

indhold vil e ryge ned i skødet på Naja, og greb ud efter den. Han fik fat i flasken i sidste

øjeblik, men samtidig kom han med håndryggen til at puffe til et tårn af plastickrus med

fadølssjatter. Det vil e ikke nytte at slippe colaflasken, for plastickrusene var uden for hans

rækkevidde, han lænede sig hurtigt frem, men han kunne ikke nå dem. Kroppens

bevægelse fortsatte og trak ham halvvejs op af sofaen. Og eftersom han sad med lårene

inde under sofabordet, tippede bordpladen, og dens indhold rutsjede ned mod Naja. Han

kastede sig frem i et forsøg på at favne de mange flasker og askebægre og skåle og

plastickrus. Det var forgæves. Naja og hendes hvide kjole blev sølet til i sjatter og aske og

cigaretskodder og peanuts.

– For helvede da også, råbte hun. Bordkanten havde ramt hende over tæerne.

Første g’erne ovre ved det rødmalede bord kiggede. Hans-Peter lukkede

øjnene. For sit indre blik så han sit gymnasieliv, det hidtidige såvel som det fremtidige,

forsvinde ned i et stinkende hul. Han blev han stående sådan, foroverbøjet med lukkede

øjne, som en skamstøtte over sit eget mislykkede liv.

Da han vågnede på sin skibsbriks ved middagstid næste dag, havde han ingen erindring

om hvordan han var kommet hjem, men i spisefrikvarteret mandagen efter, hvor den

sædvanlige flok sad i de hul ede sofaer under trappen, fortalte Svendborg hvad der var

sket. Han var en god fortæl er. I modsætning til hvad der er den kulturel e norm i Danmark,

gjorde han flittigt brug af gestik og mimik, og han krydrede sin fortæl ing med lydeffekter.

Svendborg havde været på vej ud for at ryge en joint og havde hørt braget da

bordet væltede, og flaskerne smadrede. Han fik afviklet den forkrampede situation. Hans-

Peter var blevet båret ud i en taxa. Derefter havde Svendborg tilbudt Naja sin hjælp. Han

havde ledsaget hende ud til toiletterne, hvor hun havde taget sin ødelagte kjole af og i

stedet iført sig Svendborgs lange kakifarvede uniformsfrakke. Så havde han fulgt hende

hjem til murermestervil aen i Brønshøj. De var gået langs Volden og gennem Utterslev

Mose.

Svendborg viste dem græspletterne på ryggen af sin uniformsfrakke. – Fuck,

hvor var hun lækker, sagde han og blinkede til Hans-Peter. – Den smukkeste blomst jeg

endnu har plukket.

*